ФІЛЬМ «ЛУКАВЕ ЛЮДОБУЙСТВО» ПРЕЗЕНТУВАЛИ ГРОМАДСЬКОСТІ У КИЄВІ
Рівняни до столиці привезли «Лукаве Людобуйство» – документальний фільм про кривавий епізод українсько-польського конфлікту часів Другої світової війни на Волині. Днями його презентували у Києві в галереї Печерській. Як […]
Рівняни до столиці привезли «Лукаве Людобуйство» – документальний фільм про кривавий епізод українсько-польського конфлікту часів Другої світової війни на Волині. Днями його презентували у Києві в галереї Печерській. Як зізнається режисер фільму Андрій Смусь, спочатку планували відзняти стрічку до річниці вшанування Тараса Бульби-Боровця та почуте на малій батьківщині генерала-хорунжого УПА у селі Бистричі, кардинально змінило плани. – Андрій Смусь, режисер та сценарист документального фільму «Лукаве Людобуйство»: «…коли ми пройшли шкільним подвір’ям, побачили, що діти грають у футбол, а поруч цього спортивного майданчика стоїть така скромна металічна огорожа, православний хрест. Як з’ясувалось там 7 розстріляних ям. Одна з них була вигрібна. Туди кати, польські поліцаї спільно з нацистами скидали наших людей. Туди потрапити міг будь-хто тільки за те, що він українець і проходив по селу. І це знаєте перевернуло бачення на те, що знімати. Плюс було уже рішення Польського Сейму про події на Волині визнати геноцидом». Стрічка стала своєрідною відповіддю на вчинок польського сейму, який не так давно проголосив Волинську трагедію геноцидом поляків, здійсненого українськими націоналістами. – Сергій Шевчук, голова ради Міжнародного громадського об’єднання «Волинське братство»: «Коли Україна визнає геноцид – це майнові претензіїна території, на маєтки, на землі, на будинки. Цим шляхом пішли жертви Голокосту і 58 американських сенаторів зараз вимагають від Польщі, щоб та повернула єврейським нащадкам помешкання в Кракові, Варшаві. Це є кінцевий пункт цієї довготривалої опери поляків про український геноцид. Тому нам треба бути пильними». Волинська трагедія для українців, натомість для поляків Волинська різанина, про яку наші сусіди воліють не забувати, створюючи численні документальні фільми та історичні праці. Проте в Україні за 27 років незалежності не так багато вийшло документальних стрічок про ті події. За словами автора сценарію Андрія Смуся, основний меседж фільму «Лукаве людобуйство» – закликатияк польських, так і українських істориків продовжити пошук історичної правди про криваві події тих часів. Андрій Смусь, режисер і сценарист документального фільму «Лукаве Людобуйство»: «Ми хочемо закликати польську сторону, сподіваюся польських партнерів, істориків до того аби сісти за круглий стіл і переглянути оті цифри, які вони називають жертв українців і поляків». «Лукаве Людобуйство» фільм, який ґрунтується на дослідженнях істориків, краєзнавців, архівних документах НКВД, на свідченнях з літописів УПАта найголовніше – на спогадах очевидців, які на собі відчули увесь біль так званої Волинської трагедії. – Марина Бур’янова, голова Українського товариства охорони пам’яток та культури: «Треба дуже уважно ставитися до історії, бо вона може наробити і багато біди, а може і зробити гарну справу. Дай Бог, щоб ми робили все для того і українське товариство дуже намагається в цих питаннях, питаннях історичних досліджувати їх і дивитися на ці події правдиво, що дуже важко для історичної науки правдиво дивитися на події». – Степан Ткачук, директор Народного музею в с. Бистричі: «Цей фільм показує істину і де ми не впевненні в тому, що треба звинувачувати чи українців, чи росіян,чи поляк ми просто ставимо знак питання. Потрібне дослідження. Потрібна спільна робота дослідницька групи польської і української, щоб знайти істину, щоб знайти правду». Іван Пущук, автор книги «Волинь 43», історик більше 10 років займався дослідженням україно-польського протистояння на Волині. Чоловік у пошуках правди обійшов 2400 українських сіл та поспілкувався з майже 8 тисячами старожилів, які добре пам’ятають події 43-44 років. Окрім цього проштудіював і працю своїх колег з Польщі Владислава і Єви Сємашків. Науковець у дослідженнях польських колег знайшов чимало неточностей та перебільшень. – Іван Пущук, краєзнавець, історик: «Показали ми цю книгу старожилам волинським, які добре пам’ятають той час, подивились вони і кажуть то напівправда, а то і зовсім не правда». 100 тисяч поляків та лише 2 тисячі українців загинули на Волині у 1943-1944 роках. Саме стільки людей стало жертвами Волинської трагедії за версією наших західних сусідів. Та український дослідник переконаний, що у тому протистоянні полягло не більше 9 тисяч поляків, натомість Україна втратила 14 тисяч своїх земляків. – Іван Пущук, краєзнавець, історик: « У поляків 100 тисяч наших забитих і хоч кажи «трісни». Спочатку було 500, потім 400, 300. Ми кажемо їм, що не жило ж стільки поляків на Волині, як ото ви пишете, що вони всі були забиті. 100 тисяч на 43 рік навіть не було. Ми сіли підрахували і вийшло, що поляків забито 8900, а не 100 тисяч, а українців забито не кілька десятків як у Сємашків, не 2 тисячі, як у Гжегоша Мотики, а не менш як 14 тисяч і це українці мають право і підстави говорити про геноцид саме українців». Стрічку «Лукаве Людобуйство» радше можна назвати історико-документальним розслідуванням трагічних сторінок історії трьох сіл сучасної Рівненщини, фільмом пам’яті та правди каже голова Правління Українського товариства охорони пам’яток історії та культури Рівненської областіСергій Лейчук. – Сергій Лейчук, голова Правління Українського товариства охорони пам’яток історії та культури Рівненської області: «Історію можна вирвати, історію можна перекрутити, але не можливо вирвати з людського серця, людської душі пам’ять. І цей фільм про пам’ять, цей фільм про правду». Саме протистояння двох імперських режимів – сталінського і гітлерівського, ставило за мету посіяти ненависть між поляками та українцями, бо ж і «совєти», і «нацисти» знали, що два дружні народи, то велика небезпека для них, адже у той час згуртованість українців і поляків, могла б переписати хід історії. Тому як і сталінський, так і гітлерівський режими влаштовували, за словами дослідників, всілякі провокації між українцями та поляками. – Петро Опанасюк, заступник голови Правління Українського товариства охорони пам`яток історії та культури Рівненської області: «Дві сили – зі сходу Московія, а із заходу фашистська Германія. Ось дві сили головні, які розігрували цей пасьянс. Що домагалися німці у цей час? Аби не було з’єднання польської армії Крайової і сил УПА, тому що якби вони об’єдналися це була б досить вагома сила». Фільм «Лукаве Людобуйство» в мерЕжі Інтернет за два місяці переглянуло більше чотирьох з половиною тисяч людей. Проте дослідники констатують, щоб стрічку побачив кожен українець потрібна промоція на рейтингових телеканалах, але, чомусь там грають у мовчанку. – Валентин Дем’янов, член Українського товариства охорони пам`яток історії та культури Рівненської області: «Ми зверталися до державних інституцій, ми зверталися до провідних українських телеканалів. Мовчанка. Комерція, гроші, а ми говоримо про душу народу і про те, щоб розібратися в минулому». Не оминула увагою перший документальний фільм про Волинську трагедію «Лукаве Людобуйство» українська інтелігенція. На презентацію завітали письменники історики, дослідники, художники, стрічка не залишила байдужими і представників українського земляцтва та навіть видавців. – Людмила Холодняк, голова правління Міжнародного фонду «Об’єднані Україною»: «Все підібрано у фільмі. Хочеться слухати. Хвала і честь цим людям. Ми дуже сильна нація. Ми повинні гордитись і цей фільм показує, що на нас наклеп, а ми не можемо себе захистити». – Неоніла Струк-Гопанчук, директор видавництва «Світ успіху»: «Добре, що такий фільм вже є. Можна сказати, що це перша ластівка, бо фільмів ще не було і як завжди в нас в Україні все робиться на волонтерських засадах. Люди зробили величезну роботу пошукову і вони вже не голослівно говорять, а на основі фактів, що є дуже важливо». Автори фільму закликають до аналізу та пошуку правди, якою б гіркою вона не була. Хочеться сподіватися, що стрічка «Лукаве Людобуйство» надалі допоможе у написанні правдивих сторінок історії взаємин двох сусідніх народів. Зустріч готували: УКРАЇНСЬКЕ ТОВАРИСТВО ОХОРОНИ ПАМ’ЯТОК ІСТОРІЇ ТА КУЛЬТУРИ РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ УКРАЇНСЬКЕ ТОВАРИСТВО ОХОРОНИ ПАМ’ЯТОК ІСТОРІЇ ТА КУЛЬТУРИ УКРАЇНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ІНСТИТУТ ПАМ’ЯТІ http://www.memory.gov.ua/news/do-75-richchya-volinskoi-tragedii-v-stolitsi-prezentuyut-dokumentalnii-film Київ, 3 липня 2018 року Київська презентація фільму у версії каналу Сфера-ТВ – http://sfera-tv.com.ua/index.php?m=news&d=view&nid=72988 Київська презентація фільму у версії столичного каналу «Київ» – https://www.youtube.com/watch?v=Hn1JPFVPDY0&feature=youtu.be
Завершено роботи по встановленню меморіалу на території Бистрицької школи. Під час окупації, в 1942-1943 роках, тут була німецька катівня, куди звозили неугодних режиму жителів Бистрич і навколишніх сіл. На місці […]
Завершено роботи по встановленню меморіалу на території Бистрицької школи. Під час окупації, в 1942-1943 роках, тут була німецька катівня, куди звозили неугодних режиму жителів Бистрич і навколишніх сіл. На місці останнього спочинку закатованих людей, силами бистричан було встановлено пам’ятник, 6 плит, упорядковано прилеглу територію і висіяно газонну траву. Згодом буде зроблено озеленення території меморіалу. Можливо хтось пам’ятає, чи був свідком подій років окупації с. Бистричі, нехай надасть інформацію народному музею школи. Приємно, коли фільм “Лукаве людобуйство” (режисер Андрій Смусь) отримав продовження у діях його співавторів. Ось такий вигляд тепер матиме місце масового розстрілу та катувань людей у 42 – 43 роках у Бистричах. Для порівняння, можна переглянути першу частину фільму. <img class="size-medium wp-image-834 aligncenter" src="http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/IMG_8840-224x300.jpg" alt="" width="224" height="300" srcset="http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/IMG_8840-224x300.jpg 224w, http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/IMG_8840-763x1024.jpg 763w, http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/IMG_8840.jpg 1312w" sizes="(max-width: 224px) 100vw, 224px" /> Щира подяка за небайдужість та людяність Ярославу Ткачуку та його родині. Окрема вдячність за інформаційну підтримку Українське товариство охорони пам’яток історії та культури Рівненської області. Разом зробили добру справу!
ТРК РИТМ “Ми запросили у програму “Пряма Мова” рівненського журналіста Андрія Смуся, одного з авторів документального фільму “Лукаве людобуйство”, та Івана Пущука, історика, дослідника Волинської трагедії 40-х років 20-го століття. […]
ТРК РИТМ “Ми запросили у програму “Пряма Мова” рівненського журналіста Андрія Смуся, одного з авторів документального фільму “Лукаве людобуйство”, та Івана Пущука, історика, дослідника Волинської трагедії 40-х років 20-го століття. Попри “важку” історичну тему, автори фільму вирішили оприлюднити деякі факти, які й до сьогодні є незручними у стосунках між Польщею та Україною. Рекомендуємо подивитися фільм та зробити висновки самостійно. Фільм “Лукаве людобуйство” тут: https://youtu.be/r7gvee5ImU0
ЗВЕРНЕННЯ учасників Українського товариства охорони пам’яток історії та культури Рівненської області до громадськості
З В Е Р Н Е Н Н Я учасників Українського товариства охорони пам’яток історії та культури Рівненської області до громадськості Ми, учасники Українського товариства охорони пам’яток історії та культури […]
<img class="aligncenter size-medium wp-image-815" src="http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/27973213_1982565395325379_4154688500719909418_n-300x300.jpg" alt="" width="300" height="300" srcset="http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/27973213_1982565395325379_4154688500719909418_n-300x300.jpg 300w, http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/27973213_1982565395325379_4154688500719909418_n-150x150.jpg 150w, http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/27973213_1982565395325379_4154688500719909418_n-400x400.jpg 400w, http://rodovid.rv.ua/wp-content/uploads/2018/06/27973213_1982565395325379_4154688500719909418_n.jpg 720w" sizes="(max-width: 300px) 100vw, 300px" /> З В Е Р Н Е Н Н Я учасників Українського товариства охорони пам’яток історії та культури Рівненської області до громадськості Ми, учасники Українського товариства охорони пам’яток історії та культури Рівненської області /далі Товариство/, обурені неправомірними діями Анатолія Ясковця в зв’язку з проведенням останнім, і групою інших осіб, так званої прес-конференції у Медіа-Центрі “Рівне-Медіа” по вул. Драгоманова у м. Рівне 30.05.2018 року о 11:00, де Товариство названо організацією із ознаками підступної тоталітарної секти, яка, нібито, носить назву “Коло слухачів”, і яка вчиняє протиправні дії: займається видурюванням коштів, майна, квартир, золотих речей, розбещенням дітей та молоді, каліченням сімей, доведенням до смерті своїх членів, тощо. Зрозуміло, що сімейні негаразди у сім’ї Ясковців, які породжені поведінкою самого Анатолія та його бізнесовими справами, і які не мають ніякого стосунку до нашого Товариства, породили масу проблем, які згадане подружжя нині намагається вирішити у судах. Ці суди тягнуться більше року, а кількість взаємних позовів подружжя постійно зростає. Після виключення А. Ясковця з членів Товариства, його черговою спробою стало намагання звинуватити дружину Ольгу та дітей у “зазомбованності”. Аби вигородити себе він нав’язує громадськості облудну ідею “таємної секти”, та перекладає свою провину на Товариство та його окремих членів, колишніх друзів. У це й же час А. Ясковець відкидає свою відповідальність за сімейну драму, озвучену дружиною Ольгою Ясковець, а саме: подружню зраду чоловіка, побиття власної дружини та жінок-співробітників фірми, доведення сімейного бізнесу до межі краху. Ми не маємо права визначати міру відповідальності у цьому сімейному конфлікті кожної із його сторін. Проте члени Товариства підтримують Ольгу Ясковець у її намаганнях не залишитись без зароблених коштів, без даху над головою, без своєї частки бізнесу, з трьома дітьми, які люблять і підтримують маму. Однак, ми не можемо прийняти позицію А. Ясковця, який звинувачує Товариство у тому, чого воно не робило і не робить! Ми рішуче протестуємо проти нападок на Товариство і запитуємо, кому це вигідно!? Кому не до вподоби наша діяльність, а найбільше: – наша активна патріотична, проукраїнська позиція; – організація пошукових та дослідницьких робіт з вивчення української історії, українського світогляду, українських традицій, української минувшини; – відзняті Товариством гострі документальні фільми, як то: “Берестечко. Битва за Україну” (дві частини), “Лукаве Людобуйство” (дві частини); – небайдужість Товариства до майбутньої долі України!? У нас виникає підозра, що вказаний сімейний конфлікт та судову тяжбу між подружжям Ясковців, невідомі нам треті особи використовують лишень з однією метою – руйнування діяльності Товариства і дискредитації його активних членів. Так звана прес-конференція А.Ясковця уже дала перші наслідки: – Товариству відмовили в оренді приміщення для проведення засідань; – Інтернетом та ЗМІ поповзла усіляка маячня про діяльність Товариства. Ми, члени Товариства, рішуче протидіємо спробам розвалу діяльності Товариства та звертаємося до усіх причетних до конфлікту в родині Ясковців – не приплітайте наше Товариство до цієї справи, яка має чіткі ознаки тривалого сімейного конфлікту дорослих та свідомих людей! Звернення прийнято на Загальних зборах Товариства 03.06. 2018р. Посилання на джерело: https://www.facebook.com/ohorona.pamyatok/posts/2031001297148455
Презентували історично-документальне розслідування «Лукаве Людобуйство» (ВІДЕО)
фото: кадр з відео У Рівному презентували історично-документальне розслідування трагічних сторінок історії Волині 1942–43 років. Фільм має назву «Лукаве Людобуйство» (у двох частинах). Як інформує кореспондент ERVE.UA, автор сценарію та режисер […]
фото: кадр з відео У Рівному презентували історично-документальне розслідування трагічних сторінок історії Волині 1942–43 років. Фільм має назву «Лукаве Людобуйство» (у двох частинах). Як інформує кореспондент ERVE.UA, автор сценарію та режисер фільму – Андрій Смусь. Допомагали втілити ідею в реальність Українське товариство охорони пам`яток історії та культури Рівненської області в особі Петра Опанасюка, Михайла Стичишина, Ярослава Ткачука, Сергія Лейчука. За переконанням авторів, представлена ними хронологія подій фільму має відіграти важливу роль у подальшому дослідженні історії краю, відтворенні правдивої історії україно-польських взаємин того часу. Яку ще й по нині обидві сторони трактують по-різному. Нагадаємо, що саме на півночі сучасного Березнівського району Рівненської області протистояння двох імперських режимів, сталінського та гітлерівського, виявило свою особливу жорстокість та дволикість по відношенню до місцевого населення – заручника грабіжницьких інтересів чужинських режимів на споконвічній українській землі. Бистричі, Немілля, Вілля,– волинські села, де і донині кожен клаптик землі є мовчазним свідком тих кривавих подій. «Сюжет фільму «Лукаве Ludobójstwo» побудований на українських та польських джерелах, на документах з архівів НКВД, на свідченнях з літописів УПА, і, що найважливіше, на спогадах ще живих свідків тих подій»,- розповідає автор сценарію та режисер фільму Андрій Смусь.
15 травня у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна відбулась презентація майбутнього пам’ятника відомому українському військовому діячеві, авторства рівненського скульптора Володимира Стасюка, робота над яким тривала з ініціативи Українського товариства […]
У Рівному презентували історичний фільм про Волинську трагедію
Це відбулося у рамках проекту “Журналістська весна” у МЕГУ ім. Степана Дем’янчука . Його автори кажуть, ідея створення фільму з’явилася у них під час подорожі до села Бистричі що на […]
Це відбулося у рамках проекту “Журналістська весна” у МЕГУ ім. Степана Дем’янчука . Його автори кажуть, ідея створення фільму з’явилася у них під час подорожі до села Бистричі що на Рівненщині.
Фільм ЛУКАВЕ ЛЮДОБУЙСТВО виходить на телеекрани Рівненщини
Першим показ фільму починає телеканал “Рівне 1”, про що повідомляє сайт каналу – http://rivne1.tv/Info/?id=90566 Ось що говорить матеріал про цю подію. “- Як відомо, на Рівненщині 2018-ий рік оголошений роком […]
Першим показ фільму починає телеканал “Рівне 1”, про що повідомляє сайт каналу – http://rivne1.tv/Info/?id=90566 Ось що говорить матеріал про цю подію. “- Як відомо, на Рівненщині 2018-ий рік оголошений роком вшанування Тараса Бульби-Боровця, – розповів співавтор фільму Андрій Смусь. – Восени минулого року, спільно з представниками Українського товариства охорони пам’яток історії і культури Рівненської області виїхали у відрядження до с. Бистричі, аби підготуватись до зйомок програми про Бульбу-Боровця. Втім, після знайомства з директором Народного музею історії села Бистричі Степаном Ткачуком, наші плани змінились. Було прийняте рішення, попри все, спробувати відзняти документальний фільм про Бистричі та околиці у буремні 40-ві роки. Адже те, про що нам тут розповіли, просто перевернуло нашу уяву про національно-визвольні змагання на Волині у ті часи. Скільки жертв, скільки темних плям історії і скільки роботи для того, аби донести людям правду, гірку, але правду… За словами Андрія Смуся, саме на півночі сучасного Березнівського району Рівненської області протистояння двох імперських режимів, сталінського та гітлерівського, виявило свою особливу жорстокість та дволикість по відношенню до місцевого населення – заручника грабіжницьких інтересів чужинських режимів на споконвічній українській землі. – Бистричі, Немілля, Вілля, – волинські села, де і донині кожен клаптик землі є мовчазним свідком тих кривавих подій. Думаю, ми зобов’язані належно вшанувати наших полеглих предків. Тому найближчим часом, силами волонтерів планується встановлення меморіалу, загиблим за Україну у Бистричах неподалік від колишньої катівні. Також після перегляду фільму, гадаю, у істориків, краєзнавців, дослідників може виникнути інтерес до подальшого дослідження…” Канал сповіщає і дату і час першого показу: 9 травня, о 18:45 (перша частина) та о 19:20 (друга частина)
ЛУКАВЕ LUDOBÓJSTWO (ЛУКАВЕ ЛЮДОБУЙСТВО) або НЕЗРУЧНА ПРАВДА ВОЛИНСЬКОЇ ТРАГЕДІЇ
Фільм “Лукаве Ludobójstwo” («Лукаве Людобуйство») – історично-документальне розслідування трагічних сторінок історії Волині 1942–43 років минулого століття (у двох частинах: ч. 1 – https://youtu.be/r7gvee5ImU0 та ч. 2 – https://youtu.be/4hx-N_VGJrs […]
Фільм “Лукаве Ludobójstwo” («Лукаве Людобуйство») – історично-документальне розслідування трагічних сторінок історії Волині 1942–43 років минулого століття (у двох частинах: ч. 1 – https://youtu.be/r7gvee5ImU0 та ч. 2 – https://youtu.be/4hx-N_VGJrs ). Саме на півночі сучасного Березнівського району Рівненської області протистояння двох імперських режимів, сталінського та гітлерівського, виявило свою особливу жорстокість та дволикість по відношенню до місцевого населення – заручника грабіжницьких інтересів чужинських режимів на споконвічній українській землі. Бистричі, Немілля, Вілля,– волинські села, де і донині кожен клаптик землі є мовчазним свідком тих кривавих подій. За переконанням дослідників, представлена ними хронологія подій має відіграти важливу роль у подальшому дослідженні історії Краю, відтворенні правдивої історії україно-польських взаємин того часу. Автори фільму намагались провести своє документальне дослідження без упередженості та фальші, надмірної політизації, яка присутня у нещирому висвітленні тих подій окремими заанґажованими істориками, що ставили за мету звинувачення власне української сторони в усіх історичних бідах. Сюжет фільму “Лукаве Ludobójstwo” побудований на українських та польських джерелах, на документах з архівів НКВД, на свідченнях з літописів УПА, і, що найважливіше, на спогадах ще живих свідків тих подій! Фільм ставить найголовніші запитання, на які у майбутньому маємо отримати чіткі та однозначні відповіді: – які політичні плани мав Берлін та Москва, а також провідники інших військовополітичних сил на Волині, стосовно долі краю в умовах війни? – хто допомагав німецьким окупантам активно роздмухувати етнічну ворожнечу на Волині і з яких мотивів? – хто насправді провокував етнічні чистки на місцях, та якими силами вони здійснювались? – чи кількість жертв у 42–43 роках на Волинських землях, яка озвучена польською стороною, має об’єктивні та ґрунтовні підтвердження? – яку інформацію приховують від польського народу нещодавні скандальні рішення Сейму? Автори фільму закликають глядачів до аналізу та пошуку правди, якою б важкою та гіркою вона не була. Бо тільки об’єктивність і точність мають бути основою для написання правдивих сторінок історії взаємин двох сусідніх народів. Лишень тоді владні органи країн-сусідів матимуть право на встановлення меморіальних знаків та пам’ятників жертвам трагедії, як в Україні так і у Польщі. Зрозумілим стає й інше. Задля досягнення цієї мети, потрібно зробити головне – відділити історичну правду від політики, перенести дослідження в наукову площину, давши можливість незаанґажованим історикам з обох сторін спокійно опрацювати усі наявні свідчення, зробивши відповідні висновки. Фільм – це заклик до такого вирішення питання! Тому пропонуємо глядачу до огляду дві його частини. Важливо побачити їх своїми очима, глибоко задуматися, зробити висновки… «Українське товариство охорони пам’яток історії та культури Рівненської області»
УКРАЇНСЬКА АБЕТКА – БЕЗЦІННА САКРАЛЬНА СПАДЩИНА ТИСЯЧОЛІТЬ
Дискусія довкола української абетки, яка розгорнулась останнім часом, пов’язана з ініціативою з-за кордону, яка була озвучена українськими політиками, про начебто назрілу необхідність переходу України з кирилиці на латиницю, що символізуватиме […]
Дискусія довкола української абетки, яка розгорнулась останнім часом, пов’язана з ініціативою з-за кордону, яка була озвучена українськими політиками, про начебто назрілу необхідність переходу України з кирилиці на латиницю, що символізуватиме наше прилучення до Європи. Аргументами на користь такої ініціативи є якісь невідомі загалу проблеми «європеїзації» українського алфавіту, декларована політична доцільність відриву від московської кирилиці (інструменту Кремля), чудесні позитивні приклади переходу на латиницю більшості середньоазійських республік… Як оцінювати таку ініціативу? Перше відчуття – шок та здивування! Бо як реагувати на ідею, яка готова поставити самоідентичність українців, глибинні духовні корені нашого народу, які закладені у нашій абетці, на межу повного руйнування! І питання не тільки у тому, що при заміні природньої та гармонійної для українця абетки на незручну та далеку від слов’янського звукового ряду латиницю ми потонемо у вирі чудернацького комбінування зі знаків та символів не здатних відтворити мову Шевченка. Питання у тому, що ми не користувалися і не користуємося московською кирилицею!!! Кирилиця – штучна і мертва мова, яка ніколи не мала великого поширення у Європі (окрім Московії). Вона, ця мова, у 11-18 століттях мала чудернацький алфавіт (у ньому від 49 до 54 букв!!!) який був скомпільований візантійськими ченцями, Кирилом та Мефодієм, за вказівкою візантійського імператора Михайла ІІІ у 9 ст. н.е. (про це читайте у матеріалі «Велесовиця – сакральна абетка давніх росів, основа сучасного українського алфавіту»). Метою створення кирилиці імперською Візантією було – протиставлення її давній (десятки тисяч років!) сакральній мові слов’ян, мові Старотців-Рахманів, велесовиці! Велесовиці, яка тисячоліттями перед тим була у користуванні предків слов’ян і яку від нас сховали ті ідейні вороги, які приклали немало зусиль для її нищення та забуття! Кирилицю візантійці формували лишень з однією метою – розгортання імперського тиску на слов’янський світ, посилення безкомпромісної боротьби з давнім рахмано-волхвівським (старотцівським) православним світоглядом (вірою у Праву), який тисячоліттями домінував у наших предків. Для імперії усе мало слугувати одному – ідеологічному та фізичному поневоленню слов’янських народів (те, що надалі робила Москва – Третій Рим). Про хід боротьби з давнім православ’ям у окремих уділах держави Рось (найперше Київському), скупо пишуть і фальсифіковані Рюриковичами кириличні літописи 15-16 століть, які нині звуться давньоруськими (стаття «Давньоруські літописи – це фальшивки 15-16 століть!»). Війну з найдавнішим на Землі світоглядом підтримували і ворожі до рахманського православ’я ідеологи Європи, особливо з середовища готів, франко-германців, вікінгів. Подібні завдання ставили собі і орденські та масонські організації пізніших часів, які наробили немало біди для України (про це детально у статті «Таємниці історії України»). Але, звідки така ненависть до давнього православ’я і рахманських носіїв знань Прави? Що у православному світогляді, та і у велесовиці зокрема, було таке, що дратувало ворожих ідеологів? Про це можна дізнатись з матеріалу «Війни проти слов’янського світогляду». Ворожих ідеологів дратувала високість та недоступність священних рахманських знань, їх духовна роль для людства, можливість контакту Рахманів з Правою та Творцем, сакральність велесовиці, використання такої у діяльності Старотців-Рахманів, і тих найвищих з них, кого у давнину звали аріями (стаття «Арії – найвищі духовні отці слов’ян»). Велесовиця, як духовно вивірене письмо, мала не більше 30 знаків, та надзвичайно гармонійнопередавала слов’янський звуковий ряд! У велесовицю були закладені і усі необхідні принципи сакральної мови. Найважливішими тут були два головні правила: – окремому звуку повинна відповідати тільки одна окрема буква (знак)! – окремій букві (знаку) повинен відповідати тільки один єдиний звук! Ознакою сакральності велесовиці була однозначність і повнота передачі буквено-звукової інформації. У велесовиці, як роській абетці, та нині в українському алфавіті, звуки та букви є чітко пов’язані між собою. Це давало сакральному письму необхідну тисячолітню стійкість. Тому у сакральному письмі: – як пишеться – так і говориться! Через це носіям української мови не надто складно читати велесовичні тексти (особливо на металі). Бо українська мова (відповідно і її абетка), є лишень оновленою формою давньої велесовиці! Сакральність велесовиці дозволяла Старотцям-Рахманам тисячоліттями користуватися цією абеткою для кодування священних текстів (наприклад «Велесової книги»), для словотворення, для складання особливих слів-абревіатур з глибоким духовним змістом. Робилось це шляхом групування у новому слові перших букв інших слів, часто теж сакральних (про це стаття «Рахманські сакральні тексти велесовицею»). Принципи сакрального кодування та словотворення добре ілюструє сакральний надпис на пластині у вигляді кільця, яке знайдено десь у Волинському регіоні, на якому велесовична абревіатура виглядає так – *СВРГІЄОЦЬ*. На думку дослідників цього напису, роською, а нині українською, мовою, вислів означає – *СВАРОГ І Є ОТЕЦЬ*. При цьому слова СВАРОГ і ОТЕЦЬ є теж абревіатурами з глибоким духовним змістом. Публікація у інтернеті унікальних артефактів з велесовичними написами, яким, зі слів їх дослідників, не менше 2-3 тисяч років, підтверджує особливе сакральне значення велесовиці для слов’ян та українців. Бо перед нами реальні свідчення масового застосування велесовиці, яку здатен читати кожен освічений українець. Вказують вони і на масштаб використання велесовиці, поширення сакральних текстів на металевих пластинах, виконаних для зберігання їх у рахманських та волхвівських центрах минулого. А такі були розкидані по усіх колишніх слов’янських землях, найбільше у Волино-Карпатському регіоні. Варто навести ще декілька прикладів. На одному з опублікованих фото бачимо щиток-пластину, на якій вирізьблено текст у вигляді двох велесовичних абревіатур, які звучать так – СВРГІЄОЦЬ і СОУРЄНЖ. Виходячи з розшифрування попередньої абревіатури, яка читається як СВАРОГ І Є ОТЕЦЬ, дослідники переконані у наступному давньослов’янському, роському та українському прочитанні другого слова цієї абревіатури: СОУРЄНЖ – СВЯТІСТЬ ОТЦЯ У РІВНЯХ Є НАРОДУ ЖИВОГО. Тому усім зацікавленим вивченням велесовичних написів варто переглянути опубліковані у інтернеті матеріали на цю тему. Ось невелика підбірка. Це наступні статті: «Давня українська держава Рось та її велисовичні символи»; «Рахманські сакральні тексти велесовицею»; «Права, Ява, Нава, як основа давнього православ’я»; Привертає увагу те, що серед фотографій є і зображення металевого герба. Важливо те, що це особливий герб – герб праукраїнської держави Рось! На невеликому металевому щитку бачимо велесовичний напис вертикальною в’яззю – РОСЬ. Тут варто підкреслити, що напис давньослов’янською мовою (велесовицею) звучить саме як РОСЬ, а не РУСЬ, як його намагаються читати прихильники візантійсько-московської кирилиці. Чому? Пояснення трохи нижче. У презентованих вище статтях говориться, що кирилиця – це візантійський новотвір 9 ст. н. е., який суттєво змінив значення окремих букв велесовиці, які були включені візантійцями до компілятивного алфавіту. Особливо це стосується велесовичної букви «О», яка у новотворі стала «ОУКом». У кирилиці така буква відповідає аж трьом(!) звукам – «О», «ОУКу» та «У». Через це давній велесовичний напис РОСЬ, візантійською кирилицею читається як РОСЬ, РОУСЬ чи РУСЬ! Це кардинально спотворює закладену у слові сакральну велесовичну інформацію, змінює її абревіатурність. Звучання слова вже як РОУСЬ або РУСЬ повністю позбавляє слово сакральної основи та святості! Мотиви кириличних фальсифікацій цілком зрозумілі, якщо знати історію Золотої Орди та її частини, Московії, де були компільовані так звані давньоруські літописи (стаття «Давньоруські літописи – це фальшивки 15-16 століть!»). На відміну від заплутаної та не сакральної кирилиці, у велесовичній вимові знак “О” читається виключно як звук “О”! Для звуку “У” у велесовиці є зрозумілий усім нам знак! Цей знак викарбований на декількох давньослов’янських пластинах де присутнє сакральне роське слово СОУРЕНЖ. У ньому поряд розміщені букви “О” та “У”, що фактично унеможливлює кириличне прочитання слова (через подвійне «У»)! З часом недолугість кирилиці зрозуміли і у самій Московії (з моменту коли Петро І зухвало перейменував її у Російську імперію). До того ж у царату зникла гостра потреба боротьби з велесовицею. Староукраїнську мову, як наступницю велесовиці, у 18-19 ст. остаточно загнали у глухий кут та заборонили як непотрібне імперії «малороссийское наречие». Змінюючи кирилицю, “реформатори” різко зменшили кількість алфавітних знаків та спростили окремі з них, намагаючись наслідувати сакральну велесовицю. Ховаючи старий кириличний алфавіт вони так і не відмовилась від його назви, називаючи новий алфавіт теж кирилицею. Та навіть корінна перебудова абетки не вповні наблизила звуковий ряд мови московітів (русского языка) до оновленого буквеного ряду. Принципу сакральності цій абетці досягнути так і не вдалось. А як же велесовиця? Зміни такої у 14-20 століттях, через староукраїнське письмо, не були надто суттєвими і носили суто косметичний характер. Вони, у підсумку, перетворили велесовицю на сучасну українську абетку. Виходить, азбука Старотців-Рахманів і давніх Отців-аріїв, нікуди не зникла! Вона змінила назву, але не значення! А тепер варто повернутись до ідеї введення латиниці… Освіченим українцям вповні очевидна недолугість спроб застосування латиниці для відтворення слов’янського звукового ряду. Бо у різні часи таку проблему не змогла вирішити більшість народів Європи. З цієї причини латиницю постійно модифікували і не тільки слов’яни (чехи, словаки, словенці, хорвати, поляки), але і інші народи. Але чому ж її приймали? Бо для ідеологів католицизму (згадайте хрестові походи у Європі) латинізація абетки – це завжди перший крок до експансії релігійної (так чинили усі колонізатори, так було в Україні у часи Речі Посполитої). І не важливо, що у різних народів виникала потреба модифікації латинського алфавіту. Головне, що провадилось активне нав’язування ідеології та релігійних переконань (переважно католицьких)! В Україні таку агресивну політику предки називали не інакше як єзуїтством! Трансформували латиницю і інші народи Європи: німці, французи, англійці, скандинавські народи, усі хто намагався більш-менш адекватно відтворювати латинськими знаками традиційну вимову свого народу (нижче подано польський варіант латиниці). Найважче у цій справі виявилось англійцям і французам, яким для відтворювання звукового ряду необхідно було застосовувати цілі комбінації латинських букв та знаків. Тому варто зазначити – єдиної європейської латиниці, як стандартного алфавіту цілої Європи, не існує! І, в принципі, існувати не може! До того ж, однакові за написанням букви у різних європейських мовах звучать по різному. Інколи сусідні європейські народи взагалі не здатні адекватно читати написане їх сусідами. Ну і що, спитаєте ви? І тут ми підходимо до головного. Найважливішим для українців є те, що перехід на латиницю повністю полишить нас історичних коренів, заблокує подальші спроби вивчення правдивої української та слов’янської історії. Так, для прикладу, у слов’ян які перейшли на латиницю раніше (поляків, лужичан, чехів, словаків, хорватів, словенців та інших) уже втрачена здатність читати та розуміти давні велесовичні тексти. У них зникла можливість суттєвого поглиблення знань про історію та духовність своїх слов’янських предків шляхом вивчення археологічного матеріалу, особливо з давньослов’янськими велесовичними написами та знаками. Нині для науковців цих країн велесовичні тексти лишень незрозумілі композиції або, ще гірше, просто декоративні символи. І ще одне, те що насторожує найбільше. Щойно впали московські кайдани і перед українцями почали відкриватись неоціненні багатства слов’янського минулого, постали зразки давньої сакральної мови, символи рахманського світогляду, як нам грайливо підкинули ідею заміни українського (читай велесовичного) алфавіту на латиницю. Чому? Мабуть тому, що нас вважають недолугими і не здатними зрозуміти цієї подвійної гри? Чи просто користуються нашим важким становищем, коли українському народу можна відверто викручувати руки? Як би там не було, але українцям варто усвідомити: – святий спадок предків не має залежати від забаганок сусідів! – наша абетка – це Вишній Дар, втрату якого Творець нам не простить! – ми вчинимо непоправний гріх, якщо погодимося на нещирі умовляння! Бо те, що хотіли зробити вороги у продовж тисячоліть підступом і силою, а саме, знищити сакральне коріння українського народу, його світогляд та віру, примусити нас відкинути сакральну мову, заповіти святих Отців, пропонують вчинити добровільно і самостійно! Що це? Чи не лукавство? І на завершення… У останню свою хвилину земного життя як будемо дивитись у очі Богу, якщо вчинимо непоправний блуд – відступимо від дарованого Ним святого, та ще й за намовляннями чужинців? Чи матимемо милість від Творця віддаючи на поталу найсокровенніше – тисячолітню сакральну мову та її абетку, величний дар Божий українцям? Чи залишимось після цього власне українцями – людьми які шанують Праву та Великих Отців минулого? Часу на роздуми майже не залишилось! Вибір за нами! + + + По матеріалам з інтернету